Все - як насправди (на украинском языке) :: Костецкий Анатолий
Страница:
24 из 54
раптом пiдскочив, немов ужалений!
-- Де?! -- несамовито зойкнув вiн, обмацуючи себе й своє крiсло. -- Де _вони_?! Куди вони подiлися?
-- Хто? -- не зрозумiв Олег.
-- Мої мемуари! Я поклав їх отут, -- Дiма ляснув по крiслу, -- а тепер їх нема! Ой, горенько! Ой, нещасний я!
-- Не бiдкайтесь так, -- спробувала заспокоїти його бабуся. -Давайте пошукаємо. Може, вони десь в iншому мiсцi?
I всi заходились нишпорити по кутках i закутках.
Але мемуарiв нiде не було! Мов корова язиком злизала.
-- Здається, я здогадуюсь, де вони! -- раптом ляснув себе по лобi Дiма. -- їх поцупило оте руде дiвчисько!
-- Точно! -- пiдтримав Дiму Олег. -- Вона така...
-- Що ж, -- кинув Дiма з погрозою в голосi, -- коли так -- я вiдправлю її у країну Навпакинiю!
-- Куди?! -- вихопилося в Сергiя.
-- У країну Навпакинiю, от куди! -- повторив Дiма сердито й пояснив: -- Є така країна, де все-все навпаки. А ми, Дiми, засилаємо туди найвреднючих дiтей. Я не так давно кiлькох послав, тому потрiбнi чарiвнi слова ще добре пам'ятаю.
Бабуся, Олег та Сергiй з недовiрою дивилися на Дiму.
-- Не вiрите? -- ображено кинув той. -- I не треба...
I раптом Дiма почав зникати.
Вiн прозорiшав просто на очах -- нiби танув у повiтрi.
-- Ой, -- перелякався Сергiй, -- що з вами?!
-- Нiчого, -- буркнув Дiма. -- Просто для тих, хто менi не вiрить, я зникаю -- назавжди!
-- Ми вiримо вам! -- вигукнули всi хором.
|< Пред. 22 23 24 25 26 След. >|